Hupparini on läpimärkä hiestä. Yksitoista päivää edellisestä juoksulenkistä ja viikko siitä, kun poistin juoksulenkit kalenteristani. Istun ja mietiskelen, kirjoitan ajatukseni ylös ennen kuin ne katoavat.
Tänään en herää, vaikka kaksi erillistä herätyskelloa pauhaavat, aamutelkkari ja älyvalaistus lähtevät käyntiin. En vain saa silmiäni auki, vaikka alla on noin kahdeksan tuntia unta. Raahaudun vasta vähän yhdeksän jälkeen keittiöön tekemään kahvia.
Olo on musta, eikä muutu yhtään positiivisemmaksi päivän mittaan. Kuin sieluni olisi nielaissut musta aukko niin, että jäljelle on jäänyt vain tyhjä kuori. En pysty iloitsemaan edes puolisoni hyväntuulisuudesta. Aloitan tehtävien tekemisen yksi kerrallaan, vaikka pää ei ole oikein mukana.
Töitä, puolison puheluita, sähköposteja, lisää sähköposteja. En pääse tekemään asioita, joita piti, sillä koko ajan jotain akuutimpaa tulee vastaan. Stressaa. Huomaan, että stressaa ihan pirusti. Minun pitäisi muovata suhtautumistani, että kaikki pitäisi tehdä täydellisesti ja saada tänään hoidettua. Mutta se on vaikeaa tällaisena, tyhjänä kuorena. Jollakin se tyhjyys on täytettävä, vaikka sitten työn tekemisellä.
On keskiviikko, eli lounas vaimon kanssa. Vakio sushipaikkamme on täynnä. Outoa, sillä kello on melkein puoli kaksi. Ai niin, nyt on syyslomaviikko. Koko maailma on päättänyt lähteä ulos syömään juuri tänään. Vaihdamme paikkaa, onneksi Bella Romassa on tilaa. Ruoassa kestää ja minulla on kiireen tunne perseessä. Ahdistaa.
En saa sanaa suustani. Vaimo kysyy, olenko vihainen hänelle. En ole vihainen. En vain osaa selittää negatiivisuuttani. Olen äärimmäisen väsynyt. Poika kommentoi eilen silmäpussejani, tokaisen. Tuntuu kuin olisin unen ja valveen rajamailla ja aika vain kuluu eteenpäin. Kuulostan hullulta. Olenkohan tulossa hulluksi?
Olen taitava sivuuttamaan asioita ja pakenemaan työntekemiseen. Ajatukseni palaavat tiistai-iltaan, jolloin piti levätä. Sen sijaan naksautin Monster-energiajuoman auki, avasin Linux-koneen ja lähdin kokeilemaan erilaisia monimutkaisia palvelinmonitorointijärjestelmiä kuten checkmk. Joitakin tunteja myöhemmin havahduin, kun ajatus ei enää kulkenut ja jouduin luovuttamaan. Siirryin tietokoneelta pesemään hampaita kuin hidastetussa elokuvassa. Olin ajoissa vuoteessa, mutta en silti saanut unta ennen yhtä, kiitos kofeiinin. Nukkumisen sijaan taivutin peistä jossain helvetin Blueskyssa ja olin ikävä ihminen IRCissä, koska joku oli väärässä Internetissä… minusta tulee näköjään kusipää, kun tarpeeksi ahdistaa ja väsyttää.
Syvimpiä sisimpäni mustelmia en tännekään jaksa kirjoittaa, mutta nyt on jokin vaikea viikko käsillä. Tuntuu, ettei mikään piristä päivää, kaikki on yhtä samaa mustaa suppiloa. Luovutan tänään aikaisin iltapäivästä kerrankin, mutta en pääsekään ajoissa juoksemaan, koska ne kuuluisat taikanappikuulokkeet ovat taas kateissa. Lähden ulos ilman kuulokkeita ja päätänkin soittaa Juhalle. Puhelu jää lyhyeen, kun tytär soittaa että kuulokkeet löytyivät Manun huoneen sängyn alta. Vannon, että ne teleporttasivat sinne. Viimeksi kun kuulokkeet hävisivät, olin tarkastanut kaikki paikat, mukaanlukien kylpytakkini taskut viisi kertaa, jonka jälkeen Veera löysi kuulokkeet kylpytakkini taskusta. Ihan piruuttaan paikasta toiseen teleporttaavat taikakuulokkeet. En voi käsittää.
Kuulokkeet korviin saatuani lähden juoksulenkille. Juoksen kymmenen kilometriä. Pysähdyn seuraamaan auringonlaskua Tuomiojärvelle, vaikka syyssää on hyytävä. Kaunista. Otan kuulokkeet hetkeksi korvilta ja kuuntelen aaltojen liplatusta. Hetkeksi ahdistus hieman lievittyy. Tällaista tarvitsen enemmän.
Minun on vaikea selittää tätä tyhjyyttä. Onko se masennusta, uupumusta tai jotain siltä väliltä. En haluaisi liikaa avautua tästä, ettei kukaan liikaa huolestuisi. Enkä myöskään haluaisi aina uhriutua siitä, miten moni asia on minun varassani. Olen itse itseni pahin vihollinen. Tiedän, että maailma ei syty palamaan jos en teekään niin paljoa. Tiedän, että on ihan OK sanoa että väsyttää ja vituttaa. Mutta jos lakkaan tekemästä, onko sekään hyvä, minulle tai muillekaan. Ehkä pitää vaan koittaa nyt löytää jokin kultainen keskitie. Vähentää sitä kuormaa. Keksiä mieluummin vaikka 3 hoidettavaa asiaa tänään sen 30 sijaan. Iso osa niistä kuitenkin ovat sellaisia, jotka malttavat odottaa. Mutta minä en.
En edes tiedä mikä on kuluttavinta, koska edelleen rakastan työtäni ja nautin siitä. Ehkä jatkuva tunne siitä, että niin moni asia on minusta kiinni. Ehkä otteen lipsuminen joissakin asioissa, kun hommaa on liikaa, enkä pysty keskittymään kaikkeen satasella samalla kun autan jokaista eteenpäin vuoronperään. Ehkä kasvavat liiketoiminnalliset paineet ja yleinen taloudellinen tilanne. Ehkä kaikki surut ja murheet yhdessä ja kotiasiat tähän päälle.
Hämmentävintä on, että en edes koe ”murehtivani” tai ”märehtiväni” erityisemmin asioista. Minä vain stressaan ja sen lisäksi on tyhjä ja turta olo, jota on vaikeaa saada karistettua pois.
Täysin digitön aika on olematonta ja rutiineja ei ole ollut hetkeen. Tämä lenkki teki hyvää pitkästä aikaa, mutta ei korjaa yksinään tilannetta. Pitkät yöunet eivät tuo lepoa. Nämä ovat isoja red flägejä jaksamisessa.
Juoksulenkin jälkeen toivottavasti uni maittaa. Voisinkin laittaa saunan päälle. Lupaan, että en avaa enää tietokonetta tänään.
Tässä kirjoituksessa on 840 sanaa.
Päivän saavutukset kirjoittamishetkeen (19:50) mennessä
Vuosi sitten tänä päivänä
Tuiki tavallinen tiistai
En saa itseäni ylös aamulla. Ei vain onnistu. Torkun, kun pitäisi jo nousta. Olen siksi myöhässä rutiinieni jokaisessa vaiheessa. Tarkoitus on lähteä vaimon kanssa aamukävelylle kahdeksalta, mutta syön aamujogurttia vielä kellon ollessa 8:15. Käppäilemme sitten hieman lyhyemmän lenkin, jotta ehdin yhdeksäksi töihin. Mukavaa silti.
Jalan lepuutusprojekti sujuu hyvin. Portaissa hieman vihloo. Jännittää tokeneeko penikat tästä ollenkaan. Toivotaan, että pääsen taas ensi viikolla juoksemaan.
Työpäivä on täynnä kaikenlaista tekemistä. Toimistolla on rauhallista, olemme kolmestaan. Loput yhä etänä tai syyslomalla. Mukavaa näin.
Kotiin tullessa koukkaan Hannikaisenkadun kautta, jotta saan 10 000 askelta täyteen. Postin kautta kotiin. Uudet silmälasit saapuvat vihdoin.
![](https://www.rollemaa.fi/content/uploads/2022/10/xPXL_20221018_164046550.MP-1.jpg.pagespeed.ic.QDrQldS2lE.jpg)
Näihin paksuihin kehyksiin on totutteleminen, sillä olen viimeiset kaksi vuotta käyttänyt mitättömän ohuita. Pidän silti siitä, miltä nämä näyttävät. Kehykset ovat enimmäkseen puuta ja ovat paljon tukevammat kuin aikaisemmat. Tykkään kovasti.
Zenniltä hintaa tuli linsseineen, postareineen ja tulleineen noin 80 euroa. Ei paha. Kävin aiemmin Synsamilla katsomassa vastaavia ei-puisia Tom Fordilta, hinta 450 euroa ilman linssejä. Ei jatkoon.
Huomenna viimeinen työpäivä ja sitten syyslomalle äitini luokse Karstulaan. Sitä ennen vielä kovaa ajoa.